Léčba hypertenze při onemocnění ledvin - Monhart, Václav (Interní medicína pro praxi, 2002)
Onemocnění ledvin jsou nejčastější příčinou sekundární hypertenze. Léčba renální hypertenze má za cíl snížit krevní tlak na 130/80 mm Hg (u proteinurických nefropatií 125/75 mm Hg), zmenšit zvýšené kardiovaskulární riziko a zpomalit progresi ledvinového onemocnění. U převažující renoparenchymatózní hypertenze se při farmakoterapii upřednostňují antihypertenziva s prokázaným renoprotektivním působením - inhibitory angiotenzin konvertujícího enzymu nebo AT 1 blokátory. U většiny nemocných je nutná kombinační léčba, především s diuretiky, blokátory kalciových kanálů a s beta-blokátory. Přítomnost závažné renální insuficience vyžaduje snížené dávkování inhibitorů angiotenzin konvertujícího enzymu a mnoha beta-blokátorů. Léčba hypertenze u hemodialyzovaných pacientů zahrnuje důslednou kontrolu objemu extracelulární tekutiny omezením příjmu soli a optimální ultrafiltrací během každé hemodialýzy. V případě nedostačující volumové kontroly je nezbytná farmakologické léčba. Všechny skupiny antihypertenziv, s výjimkou diuretik, jsou účinné. Při léčbě hypertenze po transplantaci ledviny se nejčastěji používají blokátory kalciových kanálů, inhibitory angiotenzin konvertujícího enzymu a kličková diuretika. Cílem léčby renovaskulární hypertenze je, kromě snížení krevního tlaku, zachování či zlepšení funkce ischemizované ledviny. Upřednostňuje se perkutánní transluminální angioplastika, obvykle spolu s intravaskulárním stentem nebo chirurgická revaskularizace. Při kontraindikaci nebo selhání invazivní léčby je indikovaná farmakoterapie.
Keywords: Kidney Transplantation; Hypertension, Renal; renální hypertenze; Hypertension, Renovascular; transplantace ledvin; antihypertenziva; nemoci ledvin; Antihypertensive Agents; renovaskulární hypertenze; Kidney Diseases